![](https://www.lhpk.fi/wp-content/themes/lhpk/img/hamburger.png)
Tulit Päivisi kanssa Fort Waynesta USA:sta menestyksellisen opintojakson jälkeen Suomeen sydämessänne näky Sanasta elävästä seurakunnasta. Saman vuoden syksyllä 1999 Simo ja Kirsti Kivirannan kodissa olit suuren joukon kanssa perustamassa Luther-säätiötä silmämääränä tuon näyn käytäntöönpanoajatus. Suomen lakien mukaan säätiöpääoma oli kerätty ja yhteissumman riittävyys todettu ja jopa poliisitukinnalla keräyksen laillisuus varmistettu. Ilmassa oli jännitys ja sellaisen uuden alku, jonka tulevaa luonnetta ainakaan minä en osannut edes arvailla.
Oulun piispa Olavi Rimpiläinen ordinoi sinut joulukuussa 1999 ja antoi tehtäväksesi jumalanpalvelusyhteisöjen rakentamisen. Ensimmäinen saarnasi, homiliasi oli loppiaisena 2000 Pyhän Sydämen Kappelissa Helsingissä.
Tähtäyspisteenä ei siis ollut organisaation tai herätysliikkeen rakentaminen vaan osallistuminen Kristuksen kirkon maailmanlaajaan rakennustyöhön. Olen monesti miettinyt ehkä sinäkin, miten kaikki on mahdollistunut. Ei ollut rahaa, ei palkattuja työntekijöitä, ei messutilaa, ei seurakuntalaisia. Kuitenkin syksyllä 2000 messut alkoivat Ruoholahden seurakuntakodissa Helsingissä. Pian oli seurakunta ja alkoi tulla taloudellista tukea, alkoi löytyä innostuneita ihmisiä. Mikä innosti? Tultiin kuuntelemaan saarnoja, homiliasi ihastuttivat, innostivat ja avasivat näkyjä.
*
Sinun homilioillesi on tyypillistä syvällinen perehtyminen saarnan tekstiin, sen taustoihin ja ajankuviin. Homilioissasi tulee esiin laaja lukeneisuutesi ja sivistyksesi. Olemme saarnojen kuulijoina tapahtumien keskellä. Et ole oppimestari, joka jaat ulkopuolisille ohjeita, käyttäytymismalleja ja ajatuskaavoja. Sinun paimenuraasi voikin hyvällä syyllä kuvata kahdella sanalla: homilialla rakentaja.
Säätiön alkuajoista keskeisimpänä pastorintyössäsi on ollut jumalanpalvelusyhteisöjen, messuyhteisöjen, seurakuntien rakentaminen. Siinä työssä keskeinen ”väline” on ollut homiliasi, julistustyösi. Se on kerännyt kuulijoita heti alussa. Syntyi into. Kuulijat ryhtyivät ajattelemaan, sanomaan ja tekemään. Järjestettiin kirkkokahveja ja kimppalounaita. Keskusteltiin ja suunniteltiin. Pian syntyi toinen seurakunta ja kolmas ja niin edelleen. Sanasta syttyneet alkoivat puuhata seurakuntia eri puolille maatamme. Seurakuntia ei päätetty perustaa Helsingissä. Jokainen seurakunta on syntynyt paikallisten ihmisten toimesta.
*
Sananpalvelija on annettujen ehtojen rajoissa ja niiden mukaan toimija. Ehtoollinen oli ensimmäinen törmäykseen, tai ehkä paremminkin, selvennykseen johtanut tapahtumakulku. Kävi ilmi, että ehtoollinen on asettajansa asetus, ei vastaanottajien subjektiivinen oikeus. Nämä Mellunkylän tapahtumat johtivat yhteyksien rakentumiseen Ruotsin syntymisvaiheessa olleeseen Missionprovinseniin. Pastorien saaminen lisääntyvälle seurakuntajoukolle löysi ratkaisun Ruotsista. Usea pastori paimenjoukostamme on ordinoitu Göteborgissa tai Tukholmassa. Tämä Ruotsin juna ei ollut komiteamietinnön kautta löydetty ja päätetty ratkaisumalli vaan avautunut tie, Herran avaama. Mukana olijana sanoisin, että Herran avaama, jotta homilia saattoi ulottua laajemmalle.
Seurakuntaverkoston laajenemista ja pappisvihkimysten järjestämistä hankaloitti ja vaikeutti se, että päätöksenteko piti viedä monissa kysymyksissä Ruotsiin suomen kieltä taitamattomille ja Suomen tilannetta tuntemattomille tahoille. Tarvittiin oma piispa, Matti Väisänen. Pastorien ordinaatiot siirtyivät Suomeen. Seuraava uusi linjaus tuli välttämättömäksi seuraavan Risto piispan valinnan yhteydessä. Suomalaisten olisi pitänyt etsiä ehdokkaita vaaliin, jotta Missionprovinsenin asianomainen kokous olisi voinut tehdä vaaliasetelma. Lähetyshiippakunnan perustaminen teki mahdolliseksi toimittaa piispanvaali Suomessa alusta loppuun. Sinä olit sen henkilö, jolle tuli ehkä epäkiitollinenkin, mutta joka tapauksessa selvä ja kirkas tehtävä sanoutua irti Missionsprovinsenin yhteydestä ja julistautua itsenäiseksi hiippakunnaksi. Vähitellen selveni, että uusi luterilainen kirkko oli syntynyt Suomeen.
*
Alkuvuosien mahdoton työmäärä oli vaarassa hyydyttää. Silloin tavalliset kansalaiset vetäytyvät lepäämään ja niin sanotusti latautumaan. Sinä vetäydyit perheesi kanssa Kanadan St. Catherinesiin opiskelemaan ja tekemään väitöskirjaa. Asettauduitte koko perheen kanssa paikallisen luterilaisen kirkon seurakuntaan. Sinä ryhdyit saattamaan päätökseen väitöstutkimustasi Kutsuminen, siunaaminen ja lähettäminen ordinaatiokaavojen käsitys pappisvihkimyksestä ja -virasta Suomen evankelis- luterilaisessa kirkossa 1963-2003. Tuo väitöskirjasi on monista lukemistani väitöskirjoista poikkeava yhdellä tavalla. Säilytit tutkimuksessasi kirkonrakentajan näköalan, vaikka tutkimus on metodologisesti ja kaikin puolin akateemiset ehdot täyttävä. Tutkimuksesi on innostava ja ajatuksia herättävä, seurakuntaelämässä mukana olevalle ymmärrettävä. Samaa syvällisyyttä ja suurta teologista osaamista osoittaa viime vuonna julkaistu Herran ateria tutkimus. Se on jokaiselle lukevalle ymmärrettävää hengelliseksi rakennukseksi sopivaa kirjallisuutta.
Säätiön alkuajoista asti julkaisutoiminta on ollut mukana seurakuntalaisten hengellisen rakentamisen välineenä. Olet toiminut vastuullisena julkaisijan edustajana. Nuo alkuvuosien aamutähdet ovat loistaneet aikansa, mutta sitten monet ovat syyttä himmenneet. Aamutähti numero 32 ei ollut tähdenlento. Se on päinvastoin noussut koko maailmaa valaisevaksi tähdeksi. Sen myötä sinä ja Päivi Räsänen olette joutuneet ennen näkemättömään ajojahtiin, jonka aiheuttamien otsikoiden, lehtijuttujen ja mediaselostusten väärämielisyyden on ylittänyt vasta naapurimaamme operaatiovääristelyn tiedotus.
*
Onko tosiaan niin, että homilia saa ja on saanut kaiken tämän aikaan? Kyllä, sillä homilia ei ole pastorin yksityisajattelua, ei seurakuntalaisten motivointia, ei esitelmiä, ei visioiden esittelyä ja yritystä innostaa kuulijoita toteuttamaan ennalta laadittuja toimintamalleja vaan tässä hetkessä elävänä ja voimallisena vaikuttavan Jumalan Sanan välittämistä ja sovittamista kielen, kulttuurin ja ajan aatteiden sokkeloissa kulkevien seurakuntalaisten valoksi ja rohkaisuksi. Et pyri homilioissasi joidenkin eksegeettien tapaan herättämään kuollutta Raamatun tekstiä eloon vaan julistat elävää Raamatun Sanaa herättääksesi sillä hengellisesti kuolleet eloon.
*
Rakentajan mieleeni nousee vertauskuva tätä sinun rakennustyötäsi miettiessä. Betonivalaja. Valaja suuntaa betonia letkusta terässokkeloiden keskelle, valmiisiin toisten rakentamiin muotteihin. Hän luottaa siihen massaan, mitä letkusta tulee. Ei laimenna valumassa, ei heitä valumassan sekaan omia aineita. Onnistuneessa valutyössä massan laatu ratkaisee koko työn onnistumisen. Massa on tarkkaa ohjetta noudattaen valmistettu kaikkien raaka-aineiden laatu tarkistettu, oikeat sekoitussuhteet varmistettu ja seos pidetty muuttumattomana koko matkan ajan valmistuspaikalta rakennustyömaalle asti. Ihmeellinen ja ihasteltava rakennustyö tulee aikanaan näkyviin, jos muotti on huolellisesti ja hyvän muotin tuntomerkkejä noudattaen rakennettu ja jos valua on kovettumisen aikana huolellisesti hoidettu. Mielessäni kuvatun rakennustyömaan muotit vertautuvat kirkon konstituutioon, valu ja valun hoito sananjulistukseen ja seurakuntatyöhön.
*
Muistiinpanojeni mukaan lausuit 2006 joulusaarnasi lopuksi seuraavan ajatuksen: Seimeen laskettiin Jeesuslapsen sijaan ehtoollisleipä. Niin tulee sana lihaksi tänäänkin alttarilla. Ehtoolliselle olet tervetullut ilon tunteen kanssa tai ilman sitä.” Nämä homiliasi sanat kuullessani tempaudun itse katselijan ja kuuntelijan paikalta pelastustapahtumien keskiöön.
*
Olet uskollisesti pysynyt Suuren Rakennusmestarimme alaisena palvelijana Kristuksen kirkon rakennustyömaalla tuulessa ja tuiskussa, auringonpaisteen lämmössä ja muiden rakentajien avustamana. Raamatun sana on käynyt toteen: Olet hyvä ja luotettava palvelija. Vähässä olet ollut uskollinen, minä panen sinut paljon haltijaksi (Matt.25:21).
Kiitämme sinua tästä merkittävästä työstäsi meidän seurakuntalaisten ikuiseen elämään johtavan kaidan tien kunnossa pitämisestä ja oppaana toimimisesta.
Herramme Kristus sinua ja Päiviä ja perhettäsi edelleen runsaasti siunatkoon ja varjelkoon.
Erkki Pitkäranta
Kunnioitettu Jubilaari
Piispa Juhana Pohjola
viettäessäsi 50-vuotisjuhlaa Koinoniassa 23.IV A.D. 2022
Minkä pyhän Raamatun kohdan voisin ottaa piispa Juhanan juhlassa, kun tiedämme jubilaarillemme olevan maailman tärkein asia Jumalan armon kaikkeinpyhin evankeliumi? Tai olisiko sellainen pyhä sana sopiva, jossa sielunpaimen kuvataan Juhanan tavoin innokkaana ja oppineena miehenä? Varmaan hyvän kohdan löytäisi siitä, miten Kristuksen evankeliumista eläminen tuo mukanaan myös ilon, joka näkyy piispamme julistuksessa sekä seurakuntiemme paimenten ja seurakuntalaisten kohtaamisessa. Pastoraalikirjeistä löytyisi hyviä kohtia, joissa selvitetään, että oikea Kirkko uskoo ja tunnustaa pyhien apostolien tavoin, ja niin piispa Juhanakin. Mutta valitsin Danielin kirjasta luvusta 3:16-19, jota tuskin on koskaan kristikunnassa syntymäpäiväjuhlassa tutkisteltu:
” Sadrak, Meesak ja Abednego vastasivat ja sanoivat kuninkaalle: ”Nebukadnessar! Ei ole tarpeellista meidän vastata sinulle tähän sanaakaan.
Jos niin käy, voi meidän Jumalamme kyllä pelastaa meidät tulisesta pätsistä, ja hän pelastaa myös sinun kädestäsi, kuningas. Ja vaikka ei pelastaisikaan, niin tiedä se, kuningas, että me emme palvele sinun jumaliasi emmekä kumartaen rukoile kultaista kuvapatsasta, jonka sinä olet pystyttänyt.” Silloin Nebukadnessar tuli kiukkua täyteen Sadrakia, Meesakia ja Abednegoa kohtaan ja hänen hahmonsa muuttui. Ja hän käski ja sanoi, että pätsi oli kuumennettava seitsemän kertaa kuumemmaksi kuin
tavallisesti.”
Hyvissä yhteiskunnallisissa asemissa olevat miehet joutuivat kuumaan paikkaan. Teemmekö nyt tämän kerran kompromisseja vai pidämmekö kiinni Jumalan ilmoitussanasta? Harvinaiseksi oli tullut siinäkin maassa koko ihmisyytemme tärkeimpiä asioita eli totuudellisuus, vakaumus ja nimenomaan uskonvakaumus. Palaan lyhyesti vielä tähän kertomukseen tulisesta pätsistä, mutta siirryn 200 luvun lopulle jKr. Nimittäin tuon onnittelut piispa Juhanan juhlaan seudulta, jossa vieläkin mm. markkinoiden nimissä ja kirkkomaalauksissa tulee esiin Lauri, Laurentius eli kertomus Pyhästä Laurista.
Hän oli marttyyrilegendan mukaan seurakuntapalvelija, joka joutui kirkossaan tosi kuumaan paikkaan. Valtaan oli tullut seurakunnan omaisuutta itselleen rohmuavia kysyen: Missä on kirkkosi aarteet? Lauri tiesi kyllä seurakuntansa ehtoolliskalkin ja arvokkaat liturgiset vaatteet, mutta hän viittasi kädellään messua viettäviin seurakuntalaisiinsa ja sanoi uskovaisten olevan kirkon suurin ja todellisin omaisuus. Tämä vastaus sopisi hyvin Lähetyshiippakuntaammekin, mutta se vei Laurentiuksen marttyyrikuolemaan. Lauri halstaroitiin ja hänen tunnusmerkkinsä on eri puolilla maailmaa kirkkotaiteessa juuri halstari. Näitä kuumien paikkojen legendoja on seurannut kansanomainen hirtehishuumori. Grillissä olevan Laurin kerrotaan sanoneen: ”Toinen puoli on jo kypsä, kääntäkää paisti!”
Tiedämme monia todellisia kertomuksia kristikunnan lähihistoriasta, jolloin on jouduttu kuumiin paikkoihin, vakaumuksellisiin ristiriitoihin ja suoranaisiin vainoihin. Joskus on helpompaa, mutta oikealla kirkolla on harvoin täyttä työrauhaa. Onko meidän sukupolvemme Suomessa se, jonka aikana pyhän sanan torjuminen on johtanut kansamme ensiksi välinpitämättömyyteen iankaikkisuudesta, sitten pakanuuteen tai nykyään jopa suoranaiseen kirkkoateismiin. Mihin tämä meno johtaa? Viime vuosikymmenten huomattavin pohjoismainen piispa Bo Giertz varoitti Paavalin synodin kirkkopäivillä takavuosina: Kun paikalliskirkon johto taipuu yhteiskunnan vaateisiin, aluksi sille taputetaan, mutta näihin ikivanhoihin Herran huoneisiin ’alkaakin kokoontua seurakunnan sijasta yleisöä’. Mutta pian ei ole enää taputtavaa yleisöäkään, on vain hautausmaan rauha ja museokortit. Kun Kainin kirkko on niskan päällä, se ei jää edes tähän. Hyvästisiunattu piispa Giertz ei enää ole ollut näkemässä alkavaa Ilmestyskirjan periodia, jota voisimme nimittää vaikka raamattukäräjien aikakaudeksi. Mitkä pätsit ovat oikeiden alttareiden ja saarnastuolien yhteydessä elävillä, jotka seuraavat Karitsan lippua?
Vänrikki Stoolin kadun pikkupappilan väen ja meidät, teidän lähinaapurinne, Herra liitti vahvasti yhteen Simo Kivirannan, Olavi Rimpiläisen, Anssi Simojoen ja monien muiden kirkkotaistelun Tunnustajien kanssa. Jouduimme pätsiin ja hävisimme tuon kuuman taistelun Jumalan sanassa pysyvän kirkon eli tuntomerkkien kirkon jatkumisesta Suomen ev.lut. kansankirkossa. Kansankirkon lintukodot ovatkin kaatuneet toisensa jälkeen. Jouduimme opettelemaan Juhanan ordinaatiopiispan Olavin tavoin -rauha hänelle- oikean paimenen asennetta. Olavus kirjoitti minulle:”Vasta näinä aikoina olen oppinut ymmärtämään, miksi piestyt apostolit lähtivät iloissaan neuvostosta siksi, että heidät oli katsottu arvollisiksi kärsimään häväistystä Kristuksen nimen tähden. Siinä pitäisi alleviivata tuo ’iloissaan’ ja ’arvollisiksi’…” Sinussa Juhana ja viranhoidossasi näkyy viime aikojen nebukadnessarien hyökkäyksien keskellä juuri piispa Olavin alleviivaamat asiat. Mutta niihin Herramme onkin Sinua varustanut jo vuosikymmenten ajan.
Miten valtavaa onkaan heittäytyä profeetta Jesajan saamaan ilmoitussanaan:” Älä pelkää. Minä olen sinut lunastanut. Minä olen sinut nimeltä kutsunut, sinä olet minun. Jos vetten läpi kuljet, olen minä sinun kanssasi, jos virtojen läpi kuljet, eivät ne sinua upota, jos tulen läpi käyt, et sinä kärvenny eikä liekki sinua polta”, Jes 43:1-2. Palaan noihin Danielin kirjan kolmeen mieheen. He eivät kokeneet marttyyrikuolemaa, sillä tuossa tilanteessa Jumala tahtoi näyttää valtasuuruutensa ja he jäivät henkiin. Mutta mitä näki Nebukadnessar? Pätsissä oli nimittäin neljäskin mies. Kuningas huudahtaa: ” Neljäs näyttää aivan jumalolennolta” Dan 3: 25. Alkulehdiltä saakka pyhä Raamattu opettaa Kristuksesta. Ja oikein on sanoa kristikunnan vakaiden opettajien tavoin: näiden kolmen miehen kanssa, heidän rinnallaan pätsissä seisoi itse Herramme ja Vapahtajamme. Vain hänen tukensa ja ansionsa varassa teemme taivasmatkaa ja pelastumme helvetin tulesta.
Lindilästä tuomme lahjan, muistona myös tämän kevään pätsistä, taulun, joka liittyy ensiksikin rikkoutumattomaan vuosikymmenten ystävyyteemme Vänrikki Stoolin kadulta alkaen. Vänrikki Stoolin tarinat eivät ole nuoremmille tuttuja, mutta ne antoivat kansamme kohtalonvuosissa rohkeutta esittäessään monia peräänantamattomuutta symboloivia henkilöhahmoja. Yksi kuumimpia tilanteita oli se kun venäläisen kenraalin laittomista vaatimuksista kieltäytyi maaherra Olof Wibelius. Tapahtuman on kuvannut hyvin Albert Edelfelt, jonka originaalipiirustuksesta on tehty litografia yli 100 vuotta sitten. Vahvaa tunnelmaa lisää tässä lahjassasi tammikehykset. Porvoon valtiopäivillä keväällä 1809 Aleksanteri I allekirjoitti manifestin, jossa vakuutti pitävänsä voimassa ”Maasa olewan Christillisen opin ja perustuslait.” Länsimainen oikeusvaltiomme, jossa tulee vallita sanan ja uskonnonvapaus, on rakennettu juuri tälle perustalle. Jos joku Edelfelt tekisi uuden kuvan, ehdottaisin, että Kirjaan nojaisi isolla tenniskädellään piispa Juhana Pohjola.
Suurta kiitollisuutta tuntien todistamme, että tähän päivään saakka Herramme ei ole jättänyt piispaamme yksin, vaan lupauksensa mukaan seissyt rinnalla. Sillä Juhanalla on sama uskonvakaumus kuin koko Kristuksen kirkolla meistä vaatimattomista Tunnustajista alkaen kuten jo uskonpuhdistajilla: Verbum Domini Manet in Aeternum eli Jumalan sana pysyy iankaikkisesti.
Kolmiyhteinen Jumala Sinua siunatkoon!
Vad har påsken att göra med det heliga dopet? Påsken är den kristna kyrkans största festhögtid. Då visar det sig att den Korsfäste är Uppstånden. Döden är besegrad och ondskans makt har krossats. Det heliga dopet är däremot den enskilde kristnes största fest. Där förenar Gud oss med Kristi frälsande död, och han ger oss löfte om en uppståndelse till evigt liv i gemenskap med honom. Dopet förkunnar att döden är besegrad och att ondskans makt är krossad – också för oss.
I vårt liv är Kristi försonande död och frälsande uppståndelse inte endast abstrakta saker för tvåtusen år sedan. Deras nytta och förtjänst bemöter oss inte heller endast på tankens plan. De kommer mycket närmare än så.
Dopet är det medel som enligt Nya testamentet förenar oss med Kristi död och uppståndelse. I Bibeln nämns dopet nästan alltid just i samband med Jesu kors och uppståndelse. Speciellt hos Paulus är kopplingen kristallklar. Ordagrant översatt talar aposteln om dop ”till Kristus” (Rom 6:3; Gal 3:27), ”till hans död” (Rom 6:3-4) och ”till en enda kropp” (1 Kor 12:13). Enligt Paulus är dopet gemenskap med Kristi kors och uppståndelse – gemenskap både med den helighet som dessa åstadkommer, liksom med det heliga liv som de förpliktar oss till (t.ex. Rom 6:4-11; Kol 2:12; jfr. Gal 2:19-20; 5:24; 1 Kor 6:11-20). Gemenskapen i det nya förbundet förverkligas genom ”Kristi omskärelse”, alltså dopet, som ersätter omskärelsens sakrament i gamla förbundet (Kol 2:11).
Israels folks befrielse från slaveriet i Egypten – lammets blod struket på dörrposterna, de förstföddas död och räddningen från den egyptiska arméns jakt – utgör inte en förebild endast för offret på Golgata. Det här är också en gammaltestamentlig förebild för dopet. Paulus skriver att Israels folk ”döptes till Mose” i molnskyn och havet efter uppbrottet från Egypten (1 Kor 10:2). Precis som Israel vandrade genom havet och steg upp på det utlovade landets sida, så stiger den döpte upp ur dopvattnet till ett nytt liv. Precis som egyptierna dränktes i havet, så dränks syndens domsmakt i dopet. Eftersom också barn ingick i folket har man redan i den tidiga kyrkan också med hjälp av denna förebild motiverat att även små barn som ännu inte kan tala döps tillsammans med sina föräldrar.
På samma sätt används Noas ark i Nya testamentet som en förebild för dopet (1 Petr 3:2-22). Vattnet både dränker ondskan och renar från det onda (2 Petr 2:5-7). Det är just det som sker i dopet.
I urkyrkan förrättades dopet omedelbart när evangeliet öppnade människors och familjers hjärtan för tron. Snart blev det dock praxis att katekumenerna förbereddes för dopet under en lång tid. I Hippolytus dopformulär som bevarats från 200-talet bestäms katekumentiden till tre år. De som lärde sig snabbt kunde dock klara sig med en kortare tid. Under Kyrillos av Jerusalem tid på 300-talet fungerade påskfastan som den tid då man gav dopundervisning. Under den tidsperioden skulle dopkandidaterna leva oklanderligt.
De stora festhögtiderna etablerades som tidpunkter då man förrättade dop. På sina håll föredrog man pingsten som dopdag eftersom det var det kristna dopets minnesfest. Pingsten var ju också den dag då den Helige Ande blev utgjuten. I den östliga kristenheten firades trettondagen som Jesu dopdag, vilket gav en naturlig tidpunkt för att döpa.
Påsken kom dock att bli den mest allmänna dopdagen bland kristna. Till exempel kyrkofader Tertullianus (ca 160-225) ansåg att påsken passade bäst som dopdag, fastän han också godkände pingsten och andra dagar. I ljuset av Nya testamentets dopundervisning är det här inte förvånande. Vad kunde vara en finare tidpunkt för att bli döpt till Kristi död och få löfte om gemenskap med hans uppståndelse än just den högtid då hans död och uppståndelse firas?
Också Israels folks stora påskberättelse visade sig vara förebildlig för det kristna dopet. Man kan därför anta att också detta medverkade till att påskhögtiden etablerades som tidpunkt för dopet.
I den tidiga kyrkan fastade katekumenerna före dopet och på sabbaten kom de till biskopen för andeutdrivning och undervisning, och slutligen blev de döpta. Under natten mellan lördag och söndag vakade man i en vigilia där biskopen ännu undervisade dem som skulle döpas. Ibland förrättade man exorcism på dopkandidaterna flera gånger, precis som man också i Luthers dopformulär befaller den onda anden att avlägsna sig. Senare har formuleringarna förmildrats på grund av förnuftstro. Under urkyrkans och reformationens tid hade man en klar övertygelse om att människan är endera Kristi egen eller så är hon i den ondes våld. Därför behövdes exorcismen.
Under det att man läste exorcismen skulle de som döptes klä av sig sina kläder (kvinnorna även sina smycken) som tecken på att den gamla människan kläddes av (Kol 3:9). Med sin nakenhet identifierade de sig också med sin Herre, som hängde naken på korset. De tog avstånd från Satan och det syndiga livet och kom till dopet barfota och med övertäckta huvuden. Ibland var de klädda i säcktyg och kvinnorna hade sitt hår öppet som tecken på ånger. Efter syndabekännelsen var det dags för trosbekännelsen.
I idealfall förrättades dopet i Treenig Guds namn genom nedsänkning i strömmande vatten. Det var det bästa sättet att avbilda hur den gamla människan drunknar och vaknar till nytt liv genom Levande Vatten. Om detta inte var möjligt kunde man begjuta huvudet tre gånger med något annat vatten. Så anvisas det redan i De tolv apostlarnas lära, Didache (7:1-3) som daterats till första århundradet.
De döpta kläddes i vita kläder som tecken på det som Nya testamentet lär om den nya människan och påklädandet av Kristi renhet (Gal 3:27; Rom 13:14; Ef 4:22-24; Kol 3:9-10; Upp 7:9, 14). Än idag klär man spädbarn som döps i en vit dopklänning, vuxna och konfirmander ikläds en vit kåpa, alltså alba. Tyvärr är det sällan som man klär den döpte i vitt först efter dopet, så som den ursprungliga seden påbjuder. Också prästens alba är ett tecken för Kristi renhet som erhålls i dopet – det är ju i kraft av den renheten som också pastorn utför sitt arbete.
De döpta beseglades med Kristi korstecken, precis som man gör än idag. Ofta blev de döpta också smorda med olja som tecken på erhållandet av den Helige Ande och vigningen till det kungliga prästerskapet. Så hade de blivit pånyttfödda både genom dopvattnet och Anden (Joh 3:5; Tit 3:5). De döpta fick därefter också börja praktisera fridskyssen (när män hälsade på män och kvinnor på kvinnor, för att undvika osedlighet) som var reserverad endast för kristna. Omedelbart fick de också delta i nattvarden.
Från den tidiga kyrkans vigilia i påsknatten har också vi fått påsknattsmässan i arv. Dess betydelse har man återfunnit också i den lutherska kyrkan. När påsk- eller Kristus-ljuset tänds i mörkret i början av mässan påminner det om både uppståndelsens morgon och dopet.
I den tidiga kyrkan gick de som skulle döpas in i den mörka kyrkan eller dopkapellet med oljelampor i händerna, i likhet med de kloka jungfrurna (Matt 25:1-13). Kyrkofäderna talar om dopet också som upplysningens sakrament. Där stiger Kristi ljus in i den syndiges mörker.
Kristus-ljusets plats i kyrkorummet är avsiktligen vid dopgraven eller -funten. Där får det stå från påsknatten fram till Kristi himmelsfärdsdag eller pingsten (Joh 9:5). När man förrättar dop och jordfästningar vore det bra att använda påskljuset som påminnelse om det Ljus som verkar i dopet och som bär oss ända in i härligheten.
Även om ingen ny dopkandidat är närvarande ingår förnyandet av doplöftena i den nutida påsknattsmässan. För apostlarna, kyrkofäderna och reformatorerna var dopet inte och ska inte heller för oss vara endast en ritual som en gång utförts men som inte har någon inverkan på vårt nuvarande liv. Vi får och ska varje dag återvända till dopet.
Dopet ger oss fullmakt och förpliktar oss att leva som Kristi egna. Det öppnar våra ögon att se oss själva och andra kristna i skuggan av Guds kors och i ljuset av uppståndelsen. Så som aposteln själv undervisar om dopet: ”Så ska också ni se på er själva: ni är döda från synden och lever för Gud i Kristus Jesus.” (Rom 6:11)
Svensk översättning: Otto Granlund
Sekä juutalaiset että kristityt viettävät pääsiäistä. Se on näiden molempien uskontojen tärkein vuosittainen juhla. Pääsiäinen ei menettänyt merkitystään kristinuskon synnyttyä, mutta sai uuden sisällön. On siksi syytä katsoa tarkemmin, kuinka juutalaisesta pääsiäisestä tuli kristillinen juhlapyhä.
Yleensä ajatellaan, että juutalaiset viettävät pääsiäistä sen muistoksi, että kansa vapautui Mooseksen johdolla Egyptin orjuudesta. Tarkalleen ottaen tämä ei kuitenkaan ole pääsiäisenvieton kova ydin.
Juutalaiset kutsuvat nimittäin pääsiäistä nimellä pesah, joka tulee sanasta pasah, joka tarkoittaa ”mennä ohi” tai ”jättää väliin”. Tuo sana viittaa Egyptin kymmenenteen vitsaukseen, esikoisten surmaamiseen. Jumala ilmoitti Mooseksen kautta faraolle: ”Puoliyön aikana minä lähden kulkemaan kautta Egyptin maan. Ja kaikki esikoiset Egyptin maassa kuolevat, valtaistuimellansa istuvan faraon esikoisesta käsikiveä vääntävän orjattaren esikoiseen asti, ynnä kaikki karjan esikoiset” (2. Moos. 11:4-5).
Israelilaisia perheenisiä Jumala sen sijaan käski teurastamaan karitsan ja sivelemään sen verellä talon ovenpielet ja ovenpäällisen. Verestä Jumala tunnistaisi oman kansansa eikä surmaisi heitä vaan menisi ohitse (hepr. pasah). Karitsan veri siis suojeli Israelin kansaa Jumalan rangaistukselta ja kuolemalta.
Tämän ihmeellisen tapahtuman muistoa Jumala määräsi vaalittavaksi siten, että kansa viettäisi jatkossa pääsiäistä. Kun lapset kysyisivät, miksi silloin syödään lammasta ja vietetään juhlaa, heille tuli vastata: ”Tämä on pääsiäisuhri Herralle, joka meni israelilaisten talojen ohi Egyptissä, kun Hän rankaisi egyptiläisiä, mutta säästi meidän kotimme” (2. Moos. 12:27). Karitsa ymmärrettiin siis uhrina kansan puolesta, varjeluksena kuolemalta.
Luvattuun maahan saavuttua vietettiin pääsiäistä jopa vuosi Jerusalemissa, johon kokoontui kymmeniä tuhansia osallistujia koko maasta. Juutalainen historioitsija Josefus kertoo, että ”roomalainen sotaväenosasto oli asetettu vartioon temppelin pylväikön katolle, sillä aina juhlien aikana ne olivat vartiossa aseistettuna, ettei kokoontunut kansanjoukko aiheuttaisi mitään levottomuuksia” (Juutalaissota 1.223).
Juutalainen sananparsi pääsiäisestä kuului: ”Sinä yönä heidät vapahdettiin ja sinä yönä meidät vapahdetaan”. Monien juutalaisten lähteiden mukaan Messias saapuisi nimenomaan pääsiäisyönä: ”Messias, jota kutsutaan ensimmäiseksi (esim. Jes. 41:27), on tuleva ensimmäisessä kuussa”, eli nisan-kuussa, jolloin pääsiäistä vietettiin. Ei siis ihme, että tunnelma pääsiäisjuhlilla oli hyvin sähköinen, kun Jeesus ratsasti aasilla kaupunkiin, ja kansanjoukot huusivat: ”Siunattu isämme Daavidin valtakunta, joka nyt tulee” (Mark. 11:10).
Egyptistä tuli israelilaisille vertauskuva ”orjatalosta” tai ”orjuuden pesästä” (2. Moos. 13:3). Se alkoi symboloida ihmisen asemaa Saatanan ja kaikkien tuhovoimien alaisuudessa. Egypti rikkauksineen ja viettelyksineen alkoi heille edustaa myös synnin todellisuutta. Viimekädessä Egypti oli myös kuoleman maa, josta vapauduttiin Jumalan ihmeellisen pelastusteon, karitsan veren avulla.
Tässä on yhteinen perusta juutalaiselle ja kristilliselle pääsiäiselle. Molempien sisältönä on todella ”pääsiäinen” eli pääseminen vapaaksi synnin, kuoleman ja Perkeleen vallasta, ja lähteminen kohti Luvattua maata. Kaislameren ihmeellinen ylityskin nähtiin yhteisenä tapahtumana, jonka Paavali tulkitsi kuvaavan kristillistä kastetta. Mannaihmeen Paavali liitti puolestaan ehtoolliseen ja vesi-ihmeen Kristukseen, jonka kyljestä vuoti verta ja vettä (1. Kor. 10:1-45). Paavali oli näin juutalaisen perinteen jatkaja ja syvällinen tulkitsija.
Juutalaiset messiasodotukset täyttyivät tarkalleen Jeesuksessa Kristuksessa. Paavali sanoo Kolossalaiskirjeessä, että syöminen ja juominen sekä juhlien (myös pääsiäisen), uudenkuun tai sapatin viettäminen ovat ”vain tulevaisten varjo”. Ne ovat varjoa ja esikuvaa siitä todellisesta, johon nuo juhlat viittaavat, nimittäin Kristuksen ruumiiseen. Pääsiäisateriakin on siis vain esimakua Kristuksen ruumiin uhrista (Kol. 2:16-17).
Näin teurastettu karitsa viittaa selvästi ”Jumalan karitsaan, joka pois ottaa maailman synnin” (Joh. 1:29). Jeesuskin teurastetaan ristinpuulla ja Hänen verensä vuodatetaan, jotta me vapautuisimme ”orjuuden pesästä”, synnistä, kuolemasta ja Perkeleestä. Tämän teurastetun karitsan veri sivellään meihin ristinmerkin muotoon jo silloin, kun meidät kastetaan Häneen. Ja aina uudelleen me saamme nauttia Hänen verensä ehtoollispöydässä. Näin Jumala merkitsee omansa, jottei kuolemalla ole meihin mitään sijaa. Teloittaja kulkee ohitse (hepr. pesah), kun olemme Karitsan veren turvissa.
Kristillisen pääsiäisen ydin on sama kuin juutalaisenkin: vapautuminen kuolemasta uhrikaritsan ansiosta. Kristinuskon pelastussanoma huipentuu Vapahtajan ylösnousemukseen pääsiäisaamuna. Juutalainen pääsiäiskaritsa ei nouse kuolleista, mutta Kristus toteuttaa pelastavan työnsä loppuun saakka. Hänen ylösnousemisensa on meille vakuutus siitä, että kaikki pahan vallat ovat saaneet kuoliniskun.
Messias todella saapui voittajana juuri pääsiäisyönä niin kuin juutalaiset odottivat. Ensimmäinen nousi ”esikoisena kuoloon nukkuneista” … ”Sillä niin kuin kaikki kuolevat Aadamissa, niin myös kaikki tehdään eläviksi Kristuksessa, mutta jokainen vuorollaan: esikoisena Kristus, sitten Kristuksen omat Hänen tulemuksessaan” (1. Kor. 15:20, 22-23).
Jeesus vietti kiirastorstaina pääsiäisateriaa opetuslastensa kanssa juutalaisen tavan mukaan. Syötiin lammasta ja katkeria yrttejä sekä juotiin viinimaljat. Kaikki sujui vanhan kaavan mukaan siihen saakka, kun tultiin viimeiseen eli neljänteen maljaan. Vapahtaja ottikin tuolloin käteensä happamatonta leipää, siunasi, mursi sen ja antoi opetuslapsilleen sanoen: ”Ottakaa ja syökää. Tämä on minun ruumiini”. Sitten Hän otti neljännen maljan ja sanoi: ”Juokaa tästä kaikki. Tämä on minun vereni, liiton veri, joka monen puolesta vuodatetaan syntien anteeksiantamiseksi” (Matt. 26:26-28).
Voi sanoa, että tästä alkoi kristillinen pääsiäinen. Kristus asettui nyt itse uhrikaritsaksi, syntien anteeksiantajaksi, kuoleman voittajaksi sekä Jumalan ja kansan välisen liiton sisällöksi. Aikaisemmin liiton sisältönä oli ollut laki (toora), mutta nyt sen keskeinen ydin oli Kristus, Jumalan Poika.
Uskon ytimen muutos näkyy hyvin vertaamalla Mooseksen kirjoja ja Paavalin kirjeitä. Israelin kansa sai Egyptistä lähdön jälkeen Jumalalta kymmenen käskyä ja koko nk. Mooseksen lain. Se oli ja on koko Israelin kansan hengellisen elämän keskus. Jumala sanoi: ”Tämä laki, jonka teille nyt annan … ei ole taivaassa niin että jouduttaisiin sanomaan: ’Kuka nousee … taivaaseen noutamaan sen …? Se on aivan teidän lähellänne, teidän suussanne ja sydämessänne, valmiina noudatettavaksi” (5. Moos. 30:11-14). Juutalainen pääsiäisen viettäminenkin on osa tätä lain noudattamista.
Paavali asettaa lain tilalle kuitenkin toisen asian. Hän sanoo: ”Älä kysy sydämessäsi: ’Kuka voi nousta taivaaseen?’ – nimittäin tuomaan Kristusta maan päälle – tai: ’Kuka voi laskeutua syvyyksiin?’ – nimittäin noutamaan Kristusta ylös kuolleista. Mitä siis on sanottu? Sana on lähellä sinua, sinun suussasi ja sydämessäsi, nimittäin se uskon sana, jota me julistamme” (Room. 10:6-8).
Kristillinen pääsiäinen ei siis ole enää lain noudattamista vaan se uskoa Kristukseen, joka on noussut kuolleista ja voittanut kaiken sen, mikä meitä uhkaa ja ahdistaa. Hänet me saamme elämäämme, suuhumme ja sydämeemme sen evankeliumin sanan kautta, jota meille julistetaan, ja ehtoollisen leivässä ja viinissä, jota saamme nauttia.
Kiipesin kellarityöhuoneestani iloisena syömään lounasta keittiössä. Takana oli nettipalaveri, jossa olimme keskustelleet pitkään ja seikkaperäisesti messun liturgian yksityiskohdista. Minun kotitehtäväkseni oli tullut selvittää glorian ja laudamuksen (’Kunnia Jumalalle korkeuksissa’ jne.) historiaa ja käyttöä jumalanpalveluksessa. Melkein puhkuin innosta.
Pian oma innostumiseni alkoi huvittaa. Kun uutiset täyttyvät räjähtäneistä lastensairaaloista, sotilasliittojen huippukokouksista, raaka-ainemarkkinoiden synkkenevistä näkymistä – minäkö vain keskityn vanhakirkollisen messuliturgian yksityiskohtiin?
Jäin miettimään omaa reaktiotani. Eikö tämä huomio – oikeastaan moite – kohdistu melkeinpä aina kristillistä seurakuntaa kohtaan? Miksi te puhutte taivaan valtakunnasta, kun tämän maailman valtakunnissakin on vielä niin paljon korjattavaa ja parannettavaa? Turvataan ihmisten fyysinen koskemattomuus ja sitten mietitään sielua! Öylätti ja viinitilkka ehtoollispöydässä ei karkota köyhien nälkää!
Ajatukset kuulostivat kovin samanlaisilta kuin Herramme kiusaukset erämaassa. Kolmen kiusauksen kautta paholainen tarjosi toimeentuloa (”Käske näiden kivien muuttua leiviksi!”), turvallisuutta (”Heittäydy alas, hänhän antaa enkeleilleen käskyn ettet loukkaa jalkaasi kiveen!”) ja poliittista vaikutusvaltaa (”Kaikki nämä valtakunnat annan sinulle jos…”). Näin kun ajatellaan, ei Jeesuksen jalkojen voitelemiseen löydy koskaan öljyä – aina on jokin hyvä kohde jonka hyväksi nardus-voiteet pitää myydä. Herramme sanat olivat silloin ja ovat yhäkin todet: ei ihminen elä yksin leivästä, vaan jokaisesta sanasta, joka Jumalan suusta lähtee. Köyhät teillä on aina luonanne, mutta minua teillä ei aina ole.
Tärkeiden asioiden yläpuolelle nousevat vielä ne kaikkein tärkeimmät, iankaikkisen elämän antavat asiat: Jumalan sana ja pyhät sakramentit. Myös ja aivan erityisesti kriisiaikana tarvitaan armonvälineitä, joissa kuulemme Jeesuksen lupauksen: ”Minä olen tullut, että heillä olisi elämä ja olisi yltäkylläisyys.” (Joh. 10:10)
Todellisen sotilaallisen ja taloudellisen huolen keskellä herää kysymys: Onko meillä kohta käsissämme – tai onko meillä jo hyvän aikaa ollutkin – hengellisen huoltovarmuuden kriisi? Aamoksen kirjan profetia pitäisi jokaisen kunnon papin kirjoittaa työhuoneensa seinälle ja lukea se aina kirkkoneuvoston kokouksen aluksi: ”Katso, päivät tulevat, sanoo Herra, Herra, jolloin minä lähetän nälän maahan: en leivän nälkää enkä veden janoa, vaan Herran sanojen kuulemisen nälän.” (Aam. 8:11)
Seurakuntaelämää tulee rakentaa pitkäjänteisesti, omistautuen. On tärkeää etsiä ja löytää kestävän kehityksen kristinuskon malli: sellainen hengellisen elämän muoto, joka pystyy toimimaan myös vaikeissa olosuhteissa ja antaa seurakuntalaisille kestävän pohjan uskonelämälle. Sanan ja sakramenttien ympärille rakentuva liturginen jumalanpalvelus, ja sen äärellä säännöllisesti kokoontuva ja sosiaalisesti yhteen kasvava seurakunta, on tällainen kestävän kristinuskon malli. Tämä monin paikoin havaittiin todeksi jo koronakriisin aikana.
Menin takaisin kellariin tutkimaan kristillisen jumalanpalveluksen kulkua. Ajattelin, kuinka ihmiset ovat vuosisatojen aikana laulaneet tätä samaa gloriaa ja laudamusta. Elivätpä he sitten kuinka vauraina ja turvassa, tai sodan, nälän ja ruton ahdistamina, kaikki heistä ovat jo kuolleet. Mutta ne, jotka huusivat avuksi Herran nimeä, pelastuivat ikuiseen elämään ja ovat nyt Jeesuksen luona. He elävät, vaikka ovat kuolleet, koska Jeesus Kristus on kuoleman voittaja. Voiko tätä tärkeämpää ollakaan?
Helsingin käräjäoikeus hylkäsi selkeästi kaikki syytteet kiihottamisesta kansanryhmään vastaan Päivi Räsästä, minua ja Suomen Luther-säätiötä kohtaan. Lähes kolmen vuoden pitkä prosessi sai ainakin välitilinpäätöksen. Tunnelmani on ollut helpotus ja kiitollisuus. Ensimmäistä kertaa Suomessa käytiin tämänkaltainen oikeudenkäynti, jossa punnittiin rikosoikeudellista vastuuta uskonnollisen viestinnän ja opetuksen kohdalla. Tapauksella on ollut valtaisa kansainvälinenkin huomio. Kaiken hälinän keskellä pysähdyin miettimään, mistä kaikesta saan olla kiitollinen Jumalaa kohtaan?
Kiitän Herraa siitä, että kaikkine virheineni ja vikoineni saan yhä tänään elää armolapsena.
Kuinka suurta on olla autuas, Kristuksen ristinveren tähden syyttömäksi julistettu!
”Kiitä Herraa minun sieluni ja kaikki mitä minussa on hänen pyhää nimeänsä äläkä unhota, mitä hyvää hän on sinulle tehnyt!” Ps.103
Piispa Juhana Pohjola
Kuvittele, että on olemassa Jumala. Mahdollisesti Jumalan olemassaolo on jo sinulle täysin selvää. Vaikka et edes olisi siitä niin varma, kuvittele hetki mielessäsi, että on olemassa jonkinlainen persoonallinen Jumala, joka on alkusyy kaikelle. Tämän jälkeen pohdi itseäsi. Olet mahdollisesti hyvinkin kouluttautunut, oppinut ja viisas ihminen. Onko tietomääräsi sellainen, että sillä voisi arvioida tuon persoonallisen Jumalan toimintaa – Jumalan, joka on luonut myös sinut itsesi? Noin pari vuotta sitten havahduin siihen, että olin haksahtanut ajatusvääristymään. Sain itseni kiinni ajatuksesta, jota olin joskus aiemmin kritisoinut jonkun muun sanomana. Tämä ajatus koski Jumalan oikeudenmukaisuutta. Olin alkanut käyttää samaa kieltä, jota monien ympärilläni kuulin käyttävän: Jos Jumala on täydellinen rakkaus ja hänen motiivinaan on aina hyvyys, tällöin jotkut Vanhan testamentin ajatukset eivät sovi yhteen Uuden testamentin Jumalan kanssa. Pohdin myös ajatusta helvetistä ja tuomiosta ja huomasin miettiväni, että nämä eivät sovi yhteen ajatukseni kanssa hyvästä, armollisesta ja oikeudenmukaisesta Jumalasta. Olin asettunut arvioimaan Jumalaa.
Juttelin näistä asioista oman isäni kanssa. Joku siinä keskustelussa sai minut hätkähtämään ja tajuamaan, että oma ajatteluni oli vääristynyt. Tämän keskustelun jälkeen luin C.S. Lewisin kirjan Suuri avioero, jota en itse asiassa ollut aiemmin lukenut, vaikka Lewis-fani olenkin. Luettuani kirjan, ajatteluni alkoi muuttua. Tai sanoisin pikemmin, että se palautui siihen, millainen se oli aiemmin ollut – ennen kuin oli lähtenyt kulkemaan sivuraiteille. Lyhyesti kuvattuna Suuren avioeron sanoma on se, että pelastus on tarjolla kaikille. Kristuksen sovitus koskettaa koko maailmaa. Jumala ei mielivaltaisesti sulje pois jotain ihmisiä taivaasta. Sen sijaan on ihmisiä, jotka eivät yksinkertaisesti halua ottaa vastaan pelastusta, vaikka sitä heille tarjotaan. Näin ollen ihmiset valitsevat tietoisesti helvetin. Tyypillinen esimerkki fiktiivisessä teoksessa on piispa, joka mieluummin haluaa johtaa seminaaria helvetissä kuin valita taivaan. Suuri avioero kuvaa siis taidokkaasti myös sitä, mitä synti on. Synti on jotain, joka erottaa meidät ihmiset Jumalasta siten, että me mieluummin takerrumme kiinni syntiin, vaikka meille aivan kasvojemme edessä tarjotaan pelastusta ja ikuista läsnäoloa Jumalan yhteydessä.
Tajusin, että olin lukenut paljon teologista kirjallisuutta, mutta liian vähän Raamattua. Päätin siis palata takaisin Raamattuun ja ottaa tavaksi sen, että aloitan joka aamun Raamatun lukemisella. Olin nimittäin lipsauttanut suustani myös jotain sellaista, mikä nyt jälkeenpäin kuulostaa mielestäni myös melko epäjohdonmukaiselta, ehkä vaaralliseltakin. Ajatus oli seuraava: “En usko Raamattuun, vaan Jeesukseen”. Ajatuskulkuni meni jotenkin niin, että uskoni kohde ei ole tuo kirjoitettu teksti, vaan elävä Jeesus. Nyt kun mietin tuota ajatusta – jonka noin kaksi vuotta sitten ääneen sanoin ja kirjoitin – mietin vain, kuinka älytön lause se oikeastaan on. Raamattuhan on Jumalan erityinen ilmoitus. Koko Raamattu kertoo Sanasta, eli Jeesuksesta Kristuksesta. Raamattu on se ilmoitus, jonka kautta Jumala on halunnut kertoa meille hyvästä tahdostaan ja rakkaudestaan ihmiskuntaa kohtaan. Raamatun sana herättää ihmisessä uskon.
Tämän ajatuskulun jälkeen aloin tutustua lähemmin myös vainottuihin kristittyihin Open Doors -työn kautta. Lukemalla ja kuuntelemalla kertomuksia vainotuista kristityistä tajusin, kuinka tärkeä kirja Raamattu on. Voisi sanoa, että nämä vainotut kristityn opettivat minulle sen. Lukemissani kertomuksissa ihmiset – joita vainottiin uskonsa tähden – sanoivat, että kun heillä on Raamattu, heillä on kaikki. Olin itse joskus lukioikäisenä alkanut ahkerasti lukea Raamattua. Minulla oli aina mukana laukussa Raamattu ja janosin lukea sitä. Tämä rakkaus Raamattua kohtaan oli sittemmin jotenkin väljähtänyt. Raamattu on kuitenkin siitä(kin) erityinen kirja, että mitä enemmän sitä lukee, sitä enemmän sitä haluaa lukea lisää. Ja vaikka lukisin kohtia, jotka osaan ulkoa, ne aina uudelleen liikuttavat jotain sielussani. Ajattelen, että ihminen ei voi koskaan kuulla evankeliumia ja Jumalan sanaa liikaa. Hindulaisuudessa on tapana toistaa meditoidessa om-mantraa. Ajatus on se, että om resonoi yhdessä Brahmanin, eli Kaikkeuden kanssa. Kuvailisin sitä jotenkin niin, että minun sieluni resonoi evankeliumin kanssa. Mikään ei läpäise sitä samalla tavalla kuin sanoma Jeesuksesta, joka ristillä ottaa kantaakseen meidän häpeän, synnin ja kivun ja tulee jumalanhylkäämäksi (Mark.15:34), jotta meillä olisi Jumalan kanssa rauha.
Palaan vielä alun kysymykseen eli siihen, onko meillä kykyä arvioida Jumalan toimintaa. Ihminen helposti lähtee määrittelemään sitä, millaiseen Jumalaan voi tai ei voi uskoa. Ikään kuin Jumala olisi meidän määriteltävissä. Meidän kykymme ymmärtää sellaisia käsitteitä kuin rakkaus tai oikeudenmukaisuus on varsin rajallinen. Me näemme maailmasta vain varsin kapean osan; yhden yksittäisen ihmisen perspektiivin. Luojamme, koko universumin Luoja, näkee kokonaisuuden ja tarkoituksen. Vanhan testamentin kertomukset saattavat yksittäisinä kohtauksina vaikuttaa siltä, että niitä on vaikea käsittää tai sovittaa yhteen Kristinuskon perussanoman kanssa. Laajemmassa perspektiivissä nämä kaikki tekstit saavat kuitenkin selityksensä Jeesuksen Kristuksen persoonassa. Kaikkea ohjaa Jumalan hyvä ja oikeudenmukainen tarkoitus. Sellainen oikeudenmukaisuus, jota meidän on ihmisinä edes mahdotonta käsittää, koska emme näe kokonaisuutta.
Vanhassa testamentissa minua on aina puhutellut erityisesti Jobin kirja. Koko kirja on pohdintaa Jumalan oikeudenmukaisuudesta sekä myös siitä, mitä me voimme Jumalasta tietää. Kirjan ytimessä on myös yksi teologian peruskysymyksistä, eli kysymys kärsimyksen ongelmasta. Jos siis on olemassa hyvä ja kaikkivaltias Jumala, miksi maailmassa on niin paljon pahaa? Vaikka Jobin kirjassakaan Jumala ei ole suoraan vastuussa pahasta – vaan Saatana – kuinka puolustaa Jumalaa, joka antaa Saatanan koetella Jobia niin, että häneltä viedään kaikki? Jobin kirjassa Jumala ei anna vastausta tähän kysymykseen. Ehkä siis meidän ihmistenkin kannattaa unohtaa kömpelöt vastausyrityksemme. Sen sijaan Jumala vastaa kysymykseen siitä, onko hän oikeudenmukainen. Tämä vastaus on Jumalassa itsessään. Hän on se, joka on. Jumalan ajatukset ovat täysin yläpuolella kaikkea meidän ymmärrystämme. Näyttipä Jumalan toiminta meidän silmissä miltä hyvänsä, hän on aina hyvä ja kaikkivaltias. Jobin kirja myös osoittaa sen, että meillä ihmisillä on taipumus hyväksyä Jumalasta vain sellaisia puolia, jotka sopivat meille. Jobin kirjassa hänen ystävänsäkin asettuvat sanomaan Jobille, että Jobin on nyt varmasti täytynyt tehdä jotain pahaa, koska Jumala häntä näin rankaisee. Jumala kuitenkin kirjan loppupuolella vastaa Jobille, että nämä ystävät ovat puhuneet Jumalasta valheita. He eivät ole tunteneet Jumalan oikeudenmukaisuutta ja hyvyyttä. Job vastaa Jumalalle:
Nyt minä ymmärrän, että kaikki on sinun vallassasi eikä mikään suunnitelmasi ole mahdoton sinun toteuttaa. Sinä kysyit: ´Kuka on tämä, joka näin peittää minun tarkoitukseni mielettömillä puheillaan?’ Minä se olen. Olen puhunut mitään ymmärtämättä asioista, joita en käsitä – ne ovat minulle liian ihmeellisiä. Job. 42:2-3
Jumalan viisaus voi toisinaan näyttäytyä meidän mielestämme suoranaiselta hulluudelta. Ihmisen paraskaan viisaus ei pysty sitä tavoittamaan. Sen sijaan ajatuksemme omasta viisaudestamme saattaa muodostua suorastaan esteeksi sille, että kykenisimme ottamaan vastaan evankeliumia. Ensimmäisessä kirjeessä korinttilaisille asiaa kuvataan näin:
Missä ovat viisaat ja oppineet, missä tämän maailman älyniekat? Eikö Jumala ole tehnyt maailman viisautta hulluudeksi? Jumala on kyllä osoittanut viisautensa, mutta kun maailma ei omassa viisaudessaan oppinut tuntemaan Jumalaa, Jumala katsoi hyväksi julistaa hulluutta ja näin pelastaa ne, jotka uskovat. – – Jumalan hulluus on ihmisiä viisaampi ja Jumalan heikkous on ihmisiä voimakkaampi (1.Kor.1:20-21, 25).
Vaikka kerroin edellä, että olin taannoin pohtinut Vanhan testamentin kuvaa oikeudenmukaisesta Jumalasta, oikeastaan kaikista suurin käsittämättömyys näyttäytyy juuri Kristuksen ristissä. Se mitä ristillä tapahtuu, on jotain sellaista, jota ihmisen paraskaan viisaus ei voi käsittää. Risti on niin voimakkaasti häpeän symboli, että esimerkiksi muslimit eivät hyväksy ajatusta siitä, että Jeesus olisi teloitettu ristille. Kuinka voisi olla mahdollista, että arvostettu, pyhä profeetta häväistään julkisesti pahimmille rikollisille kuuluvalla tavalla? Kristinuskossa tämä ei jää edes tähän, koska uskomme Jeesukseen ihmiseksi tulleena Jumalana. Tuo sama Jumala, joka Jobin kirjassa puhuu meille – osoittaen samalla, että meidän on mahdotonta ymmärtää hänen suuruuttaan – roikkuu alastomana, ruoskittuna ja pilkattuna ristillä. Hän, josta kaikki on saanut alkunsa, tulee alas ja ottaa kantaakseen kaiken meidän pahuutemme. Hän, joka on rakkaus, tulee meidän kaiken vihamme kohteeksi. Hän kärsii täydellisesti sekä meidän että Isän Jumalan hylkäämänä. Hän on hylättyjen Jumala, sillä hän tulee itse hylätyksi. Hän on vainottujen Jumala, sillä hän tulee ite vainotuksi. Hän kärsii rangaistuksen, jotta meillä olisi rauha ja sovinto hänen kanssaan. Tällainen on Jumalamme, josta Raamattu puhuu.
Vanhaa vuororukousta, litaniaa käytetään yleisenä esirukouksena pitkin kirkkovuotta, mutta erityisesti paastonaikana. Kirkon penkissä voi joskus papin sitä rukoillessa tulla ulkokohtainen tunne hyvien mutta etäisten asioiden luettelemisesta varmuuden vuoksi Jumalan eteen. Meillä on kuitenkin annettu käsky ja lupaus muistaa yhteisiä asioita: ”Minä kehoitan siis ennen kaikkea anomaan, rukoilemaan, pitämään esirukouksia ja kiittämään kaikkien ihmisten puolesta, kuningasten ja kaiken esivallan puolesta, että saisimme viettää rauhallista ja hiljaista elämää kaikessa jumalisuudessa ja kunniallisuudessa. ”(1.Tim.2) Kokemuksesta tiedämme, että rukouksemme saavat uuden sävyn silloin, kun anomme omakohtaisen puutteen ja hädän keskellä. Kun katselemme ympärillemme, voisiko olla ajankohtaisempaa rukousta kuin litania:
Armahda meitä laupias Herra Jumala, kaikista synneistä, kaikesta eksytyksestä, kaikesta pahasta. Perkeleen petoksista ja juonista, nälänhädästä ja kulkutaudeista, sodasta ja veritöistä, kapinoista ja riidoista, rakeista ja rajuilmoista, tulipalosta ja vedenvaarasta, pahasta äkillisestä kuolemasta, iankaikkisesta kuolemasta.
Monissa länsimaisissa kirkoissa on jo pitkään ollut meneillään valtava eksytys irti Raamatun ilmoitussanasta ja luonnollisesta laista. Tutkimusten mukaan vainot ja paha lisääntyvät kristittyjä kohtaan kaikkialla maailmassa. Hyvinvointivaltiossamme olemme kipeästi oppineet tuntemaan Covid-nimisen kulkutaudin. Pandemian ja eristysten seurauksensa kaikissa kirkkokunnissa jumalanpalvelusten kävijämäärät ovat laskeneet ennen näkemättömän nopeasti ja jyrkästi eikä näköpiirissä ole niiden palautuminen. Kristuksen lahjojen luota pysyvästi poisjääminen on aina Perkeleen juoni ja petos. Sodat ja verityöt eivät puolestaan ole vain Lähi-idässä vaan Euroopassa silmiemme edessä ja uhkaavat turvarakenteitamme. Energian kallistuessa ja tuotannon häiriintyessä ruokakriisi ja alueellinen nälänhätä ovat jo puheissa. Länsimaissa jatkuu repivä kulttuurisota, joka kärjistää yhteiskunnallista ilmapiiriä ja aiheuttaa riitoja, melkeinpä kapinoita. Säiden lisääntyvät ääri-ilmiöt saavat aikaan pahenevia metsäpaloja, tulvia ja hirmumyrskyjä eli rajuilmoja, tulipaloja ja vedenvaaraa. Armahda meitä laupias Herra!
Jumalan puoleen kääntymisen lisäksi vanha rukous opettaa meitä kristityn osasta. Ensinnäkin se muistuttaa, että kristityt ovat sukupolvesta toiseen kokeneet kaiken tämän ja raskaampiakin asioita. Toiseksi se kertoo meille hyvinvoinnilla kyllästetyille, että kirkon normaali tila on huokailla todellisen hädän keskellä. Kolmanneksi se muistuttaa, että Herra on vastannut ja pitänyt laumastaan huolen, muutoinhan emme olisi sitä enää rukoilemassa. Siksi me tässä jatkumossa hengitämme yhdessä Kristuksen Kirkon kanssa tämän rukouksen tahtiin omien ja yhteisten asioiden kanssa.
Litania ei kuitenkaan kiinnitä katseitamme vain hätään ja pelonaiheisiin ympärillämme ja omassa elämässämme vaan Vapahtajaan Jeesukseen. Meidän katseemme kiinnitetään ajasta iankaikkisuuteen, epätoivon maailmasta Vapahtajan laupiaisiin silmiin.
Pyhän syntymisesi, kärsimisesi, kilvoitukseksi ja veren hikesi tähden, ristisi ja kuolemasi tähden, ylösnousemuksesi ja taivaaseen astumisesi tähden kuoleman hetkellä ja viimeisellä tuomiolla armahda meitä laupias Herra Jumala.
Mitään muuta emme saa emmekä tarvitse mukaan tästä katoavasta ja lyhyestä elämästämme kuin Ylösnousseen Kristuksen ja hänen armonsa. Kristuksen ristintyö meidän syntiemme sovitukseksi riittää nyt, kuoleman hetkellä ja viimeisellä tuomiolla. Hän on kuollut kuolemamme. Hänen rakkautensa kantaa meitä. Rakoilevassa maailmassa rukoileva kirkko kulkee Vapahtajan turvassa kotia kohti.
Vuodesta 2014 alkaen yhdysvaltalainen Concordia Theological Seminary (Fort Wayne, Indiana) on yhdessä ruotsalaisen Församlingsfakultetenin (Göteborg) kanssa järjestänyt teologian jatko-opintoja, lähinnä eurooppalaisille opiskelijoille. Yhdeksän intensiivikurssin ja lopputyön jälkeen tuloksena on S.T.M.-tutkinto, eli Master of Sacred Theology (lyhenne tulee latinankielisestä nimestä Sacrae Theologiae Magister). Opintojen rahoituksesta vastaa amerikkalainen Bo Giertz Fund, joka toimii lahjoitusten varassa. Opiskelijoiden majoituksesta kurssien aikana on puolestaan vastannut Missionsprovinseniin kuuluva Göteborgin Immanuelförsamlingen. Lähetyshiippakunnan pastoreita on puolestaan sekä ajallisesti että taloudellisesti tukenut Suomen Luther-säätiö, joka muun muassa maksaa S.T.M.-oppilaiden matkakustannukset.
Suureksi ilokseni sain minäkin suorittaa S.T.M.-opinnot vuosina 2014-2020. Kursseilla sain käydä vuosina 2014-2018, kahdeksan kertaa Göteborgissa ja kerran Wittenbergissä. Kursseilla on käsitelty laaja-alaisesti systemaattista teologiaa, eksegetiikka, kirkkohistoriaa ja käytännön teologiaa. Vaikka jokaisella kurssilla on jokin näistä aineista painopisteenä, ei niitä kuitenkaan käsitellä erillään toisistaan, vaan ne nivoutuvat yhteen. Kristillinen oppi perustuu Raamatun sanaan, jota kirkko kautta historian opettaa. Tunnustus myös aivan välttämättä näkyy seurakunnan käytännön elämässä. Opinnoissa on siksi sekä lähtökohtana että päätepysäkkinä seurakunnan elämä. Opetusta annetaan, jotta sen hedelmät tulisivat myös seurakunnalle ravinnoksi.
Lopputyöni sain valmiiksi keväällä 2020. S.T.M.-lopputyötä tulee myös puolustaa suullisesti, tarkistuslukijoiden kysellessä visaisia kysymyksiä. Täytyy myöntää, että jonkin verran etukäteen jännitti! Koronapandemian vuoksi valmistujaiset lykkääntyivät tähän kevääseen; juhlallinen seremonia pidettiin Göteborgissa sunnuntaina 6. maaliskuuta 2022. Valmistujia oli kolme: Vesa Pöyhtäri Suomesta ja Gints Graudiņš Latviasta, sekä allekirjoittanut.
Juhlallisuuksissa piirtyi esiin myös yksi opintoja kokonaisuudessaan kuvaava piirre, nimittäin S.T.M.-ohjelman kansainvälisyys. Alussa pidettiin hetkipalvelus, jonka liturgina toimi hyvä ystäväni, ruotsalainen pastori Jonatan Ådahl. Saarnan piti Församlingsfakultetenin Uuden testamentin lehtori, suomalainen tohtori Timo Laato. Fort Waynen korkeakoulua oli paikalla edustamassa S.T.M.-ohjelman johtaja, japanilainen tohtori Naomichi Masaki, joka yhdessä tohtori Daniel Johanssonin kanssa esitteli Suomesta ja Latviasta tulleet valmistuneet. Juhlapuheen piti ruotsalainen tohtori Rune Imberg, ja tervehdyksen esitti myös Ruotsin Missionsprovinsenin piispa Bengt Ådahl ja Församlingsfakultetenin rehtori, tohtori Torbjörn Johansson. Paikalla oli myös ainakin yksi vieras Etiopiasta, suomalaisia oli paikalla useampikin. Juhlapuheessaan Rune Imberg myös painotti, kuinka S.T.M.-opiskelijoiden joukossa on vuosien varrella ollut monta maata edustettuna. Tämän voin itsekin vahvistaa. Kurssikavereiden joukossa on ollut miehiä paitsi kustakin Pohjoismaasta, myös Latviasta, Venäjältä, Ukrainasta, Romaniasta, Moldovasta, Japanista ja Yhdysvalloista.
Kansainvälisyys ei kenties ole itseisarvo sinänsä, maallisessa mielessä. Se on kuitenkin Kristuksen kirkolle välttämättömyys, jonka puuttuessa on riskinä, että sumentuu yksi hyvin tärkeä kirkon ominaisuus. Me olemme yksi Jumalan kansa, olimme me taustaltamme kreikkalaisia tai juutalaisia. Meillä on yhteisenä omaisuutena lahjaksi saatu Jumalan sana, yksi usko ja yksi tunnustus. Me olemme Jeesuksessa Kristuksessa toisillemme veljiä ja sisaria, ja me tarvitsemme toinen toistamme.
Kristuksen kirkon palveluksessa kullakin on oma paikkansa tietyssä maassa ja kulttuurissa, määrätyssä kaupungissa ja seurakunnassa. Kussakin maassa on kirkolla omat haasteensa, jotka vaativat kristittyjä yleensä ja pastoreita erityisesti tutkimaan Jumalan sanaa, jotta siitä saataisiin tarvittava apu. Kussakin kirkossa on siksi myös omat erityiset lahjansa; jokin asia, jonka kirkko kokemuksensa ansiosta näkee kenties kirkkaammin kuin sisarkirkot. Opintojen myötä – kenties ennen kaikkea luentojen jälkeen rupatellessa – olemme päässeet näitäkin lahjoja jakamaan. Ehkä jotain on annettu? Ainakin on paljon vastaanotettu!
Vaikka omalta osaltani ovat nyt S.T.M.-opinnot päättyneet, on jatkossakin S.T.M.-opinto-ohjelman puitteissa tarjolla hyvää opetusta ja tilaisuus jakaa Jumalan meille antamia ja yhteiseksi hyväksi tarkoitettuja lahjoja. Suokoon Herra, että opintojen pariin löytäisi yhä useampi opiskelija – myös täältä Suomesta.
Pastori Otto Granlund
Pastori, perheterapeutti Jari Kekäle
Tänään tuli aavistus asiasta. Uusi ystäväni Gordon Neufeld (neufeldinstitute.org) avaa kauniisti ahdistuksen olemusta. Hän esittää kuvan liikenneympyrästä eli kiertoliittymästä, jossa on neljä sisääntuloa.
Jos kuvitellaan, että tullaan ylhäältä sisään, ensimmäinen sisääntulo on siis ahdistus itse, joka on turvallisuusjärjestelmämme hälytys. Ahdistus on siis kuin Kiovan sireenit. Sireenin soitto eli hälytys ei kerro kuin karkeasti, mistä on ehkä kyse. Joku uhkaa eli jostain on todennäköisesti tulossa jonnekin pommeja, mutta minne ja mistä suunnasta, sitä ei voi tietää useinkaan heti. Hälytykset ovat hyvä analogia ahdistukselle myös toisessa mielessä. Ilmahälytysten ja myös ahdistuksen suhteen pätee kolme vaihtoehtoa. Reaktio eli hälytys voi osua oikeaan. Hälytys syttyy, kun sen pitääkin syttyä. Tämä on tietenkin tarkoitus niin sodan ilmahälytyksissä kuin ihmisen puolustusjärjestelmän hälytyksissäkin. Mutta hälytys voi mennä myös yli – eli se alkaa silloin, kun ei olisi varsinaisesti syytä. Kyseessä on tällöin väärä hälytys.
Kokemuksellisesti ihmisen kannalta väärä hälytys voi olla silti hyvin hankala ja kuormittava. Asia ei tietenkään helpotu, jos vääriä hälytyksiä on usein ja ne kestävät pitkään. Asiassa on kolmaskin vaihtoehto eli se, että hälytys ei syty kun sen pitäisi syttyä. Jos hankalaa voi olla se, että hälytys tulee, vaikka ei pitäisi, myös tämä toinen ääripää voi olla hankala. Joskus ihmiset voivat myös etsiä niin sanotusti ”kiksejä” vaarallisista suhteista tai harrastuksista saadakseen sitä kautta kokemuksen ”elossa olemisesta”. Kun ihmisen vaaran taju ei toimi kunnolla, hän voi altistaa itsensä vaarallisille asioille ja suhteille omaksi turmiokseen ymmärtämättä itse asiaa välttämättä kunnolla.
Vaikka monilla meillä lienee ollut taipumusta syyllistää itseämme omasta ahdistumisestamme, siihen ei ole mitään tarvetta. Olennaista on ymmärtää, että ahdistuksen hälytys ei synny tahdonlaisesti päätöksellämme, vaan autonomisesti turvallisuuttamme valvovan puolustusjärjestelmämme reaktiona. Vastaavasti on tärkeää ymmärtää, että ahdistuksen herättämä hälytys meillä ihmisillä voi herätä myös paitsi ulkoiseen turvallisuuteen liittyen, myös sisäiseen turvallisuuteemme tai tärkeisiin suhteisiimme liittyen. Ihminen on luotu ja tarkoitettu yhteyteen, kiintymyksen ja rakkauden kohteeksi. Siksi moni ahdistuksen hälytys herää siitä, että tavalla tai toisella ihminen kokee läheiset suhteensa tai läheistensä suhteet uhatuiksi. Uhka voi olla joko suhteessa toisiin tai itseen tai molempiin. Aina ei tiedä tarkalleen, mikä on meneillään, mutta jokin ehkä on, koska sisäinen sireeni soi.
Hälytyksen luontainen seuraus on valpastuminen, joka on ympyrän toinen eli seuraava mahdollinen exit. Ahdistus herättää valpastumisen ja hyvin usein valpastuminen saa hälytyksen tuntumaan selvempänä ja kirkkaampana. Näin voi syntyä myös ahdistusluuppi. Mitä enemmän valpastumista, sitä enemmän ja kovempana hälytys, joka valpastuttaa jne. Näin ahdistus pyörii ja saa esimerkiksi paniikkikohtauksen piirteitä äityessään innokkaaksi. Joskus ahdistus on niin voimakas, että tuntuu siltä, että koko kone menee tilttiin. Ei saisi mennä, mutta tuntuu, että menee.
Mutta on kolmaskin ulostulo ahdistuksen eli hälytyksen ympyrästä ja se on adaptaatio. Adaptaatiossa avaimena on sen sureminen, mille ei voi mitään. Tällaisia asioita jokaisen elämässä on paljon. Ihminen voi sopeutua siihen, mille ei voi mitään, jos hän voi surra kohtaloaan. Suremiseen tarvitaan kuitenkin yleensä joku turvallinen ja luotettava toinen, joka mahdollistaa sen, että voi surra. Yksin ei ole helppoa surra. Ei ole helppoa olla valpas ja surra samaan aikaan. Siksi tarvitaan turvallinen toinen, joka antaa luvan surulle ja valppaudesta irti päästämiselle surun ajaksi. Tuo toinen antaa suojan, siksi minun on mahdollista surra sitä, mille en voi mitään. Surra mennyttä, jolle en voi mitään. Surra kauhua ja pelkoa ja mielettömyyttä. Surra omaa yksinäisyyttäni kaiken sen keskellä. Surra omaa haavoittuvuuttani, joka on aina ja kaikkialla totta, miten ikinä hyvin minut panssareilla peitettäisiin tai miten mahtavissa joukoissa olisinkaan. Surra kuolemaa, jolle viimeistään en voi mitään. Syvimmältään jokainen ihminen on alasti ja haavoittuva, kuten Kristus ristillä tämän elämän hulluuden keskellä. Katso ihmistä!.
Valpastumisen/suojautumisen ja surun ristiriita on valtava. Joku sanoi meille: Ette suinkaan kuole! Kun otatte elämän omiin käsiinne ja olette riittävän valppaita ja fiksuja, te tulette niin kuin Jumala tietämään hyvän ja pahan. Mutta valhe on valhe, vaikka se kuinka joukkosuggestiolla ja propagandalla kuorrutettaisiin. Siksi mahtava johtaja pelkää koronaa ja vetäytyy pitkien pöytien päihin suojaan näkymättömältä viholliselta. Hän eristää itsensä omaan kuviteltuun suojaansa, jos ei muualle, niin vaikka sitten ydinpommiensa suojaan. Paradoksi on äärimmäinen. Ette suinkaan kuole! Mutta kuolemmehan me – pommeihin tai ilman niitä.
Neufeld sanoo, että surun kautta tapahtuvan adaptaation vaihtoehto on turhautunut tai katkeroitunut aggressio. Se, joka ei kykene suremaan sitä, mille ei voi mitään, esimerkiksi Neuvostoliiton hajoamista omaan mahdolltomuuteensa, sille jää vaihtoehdoksi aggressio ja turhautuminen. Maailma on täynnä vihaisia miehiä ja naisia, jotka vimmaisesti, turhautuneina tai katkerina yrittävät vastustaa sitä, mille eivät voi mitään. Historiaa ei voi muuttaa. Siksi on traagista, että kukaan ei ole tarjoamassa heille mahdollisuutta opetella suremaan sitä, mille ei voi mitään. Yksin jääneitä ihmisiä elämän aallokossa. Yksin jääneitä lapsia,aikuisuuden raunioilla. Vihaisia pieniä miehiä pommittamassa kaikkea hajalle oman turhautumisensa käsittelemiseksi. Sureminen olisi parempi tie.
Mutta on neljäskin ulostulo hälytyksen keskeltä ja se on rohkeus. Rohkeus on aggression hyvän voiman positiivista hyödyntämistä hyvän ja elämän palveluksessa. Rohkeus on Jumalan lahja tarpeeseen. Ukrainan presidentti on omalla olemisella antanut tästä kauniin esimerkin. Emme aina voi pysäyttää vastaamme tulevaa hulluutta ja mielipuolisuutta, mutta voimme ehkä nostaa päämme ja kohdata sen rohkeina. Ukrainalaiselta nuorelta mieheltä kysyttiin eikö häntä pelota mennä rintamalle. Vastaus oli, että kyllä pelotti, mutta kun he alkoivat pommittaa naisia ja lapsia, kaikki kirkastui. Rohkeus ja selvyys löytyi. Tätä hulluutta täytyy vastustaa, se täytyy yrittää pysäyttää, vaikka henki menisi. Jos valppaus estää helposti suremisen, niin yhtä intuitiivisesti mahdollista on, että suru lamaannuttaa ja estää rohkeuden. Sodassa erityisesti tämä on totta. Tässä on ehkä syy siihen, miksi itkeminen ja panikointi on miehiltä ollut kielletty sodassa ja sodan jälkeen. Sodassa ei saa menettää toimintakykyä eikä rohkeutta. Ei saa jäädä tuleen makaamaan eikä saa itkeä! Tunteet on siis sodassa parempi sivuuttaa kokonaan eli työntää syrjään. Pitää totella käskyjä ja toimittaa se, mikä toimitettava on. Sodassa täytyy urheilla henkensä ja terveytensä hinnalla.
Jos ei ole sotaa, voimme urheilla turvallisesti. Olla yhteydessä positiiviseen aggressioonsa turvallisesti kamppailemalla ilman väkivallan uhkaa itselle tai toisille. Voi kamppailla ja voittaa tai hävitä – ja tarvittaessa surra. Urheilumaailman intuitio sanoo: Me emme halua urheilla ja leikkiä sinun kanssasi, sillä sinä et pelaa sääntöjen mukaan. Sinä tuhoat ja tapat. Nämä ovat kaksi aivan eri asiaa, vaikka haluatkin koplata ne yhteen ja omaan käyttöösi. Siksi tuossa urheilijoiden eissä Putinille on tärkeä totuuden tuoksu ja valo.
Jos ei olisi sotaa ja voisi olla turvassa, rauhoittua ja ehkä myös parantua haavoista, olisi mahdollista oppia olemaan sulkematta tärkeitä asioita pois. Voi olla peloissaan ja silti rohkea. Aika voisi olla itkulla ja aika rohkeudella eivätkä nämä sulkisi toisiaan pois. Aikuiset voisivat auttaa lapsia kuin liikennepoliisit elämän ahdistuksen kiertoliittymän eli hälytysten tulkitsemisessa ja siinä kulkemisessa. Joskus hälytyksen keskellä on hyvä valpastua ja sitten voi myös löytää turvaa, rauhoittua ja oppia rauhoittumaan. Ahdistusluupin voi saada sammumaan. Joskus on tärkeää surra sitä, mille ei voi mitään. Se suru ei ole pelkuruutta, vaan se juuri voi olla ja on usein rohkeutta – miehillekin. Sureminen ei ole merkki vain pelosta, vaan myös merkityksestä ja rakkaudesta. Sureminen on merkki sisäisestä elämästä, siitä että kaikkea tämän maailman diktaattorit eivät ole voineet kahlita ja tuhota, vaikka paljoon pahaan pystyvätkin. Joskus täytyy löytää sellainen rohkeus, jossa pahalle pannaan kampoihin, vaikka henki menisi.
Jos ei olisi sotaa, vaan olisi turvassa, voisi rauhassa ja turvassa olla vaiheessa, passiivinen ja lamaantunutkin. Mitäs siitä sitten? Ei turvassa tarvitse hötkyillä tai miettiä paniikissa tuleen makaamaan jäämisen tai itkun turmiollisuutta. Mutta sota muuttaa kuvan. Yksi osa sodan väkivaltaa on, että pitää valita tärkeistä asioista vain jotkut ja hylätä muut. Sota pakottaa karkeisiin, nopeisiin ja väkivaltaisiin valintoihin. Ulkoinen väkivalta tekee myös sisäisen väkivallan. Joko rohkeus tai suru. Ei molempia. Siksi miesten ei pidä itkemän. Siksi ei saa jäädä tuleen makaamaan. Sota typistää ihmisen ja karsii ihmisyyden. Siksi sota ja erityisesti sen aloittaminen tekosyiden nojalla on niin suuri rikos ihmisyyttä vastaan. Jeesus sanoi, että joka miekkaan tarttuu, se miekkaan hukkuu. Samasta syystä Kristus ei ratkonut ihmisen pahuuden ongelmaa enkelilegioonilla, vaan alastomana ja haavoittuvana kärsimällä meidän ihmisten pahuuden tähden ja voittamalla kuolemalla kuoleman, niin uskomatonta kuin se onkin.
Ihmisyyttä voi oppia ja opetella siksi, että on ainakin yksi turvallinen toinen, joka auttaa kestämään elämän kiertoliittymän kyydissä silloinkin, kun se pyörii kuin pillastunut karuselli. Tätä voi opetella ihmiseksi syntyneen Jumalan kanssa. Voi opetella ilman kuvitelmaa siitä, että voisi tulla kuin Jumala päättämään hyvän ja pahan mieleisekseen tai voisi kaikesta huolimatta ja jollain konstilla välttää kuoleman.
Suru ja tunteet eivät ole mikään kartettava paha. Tunteet ovat se peili, joka avaa näkymän kunkin meidän sisäiseen maailmaan, jos tuohon peiliin vain uskaltaa katsoa. Eivät tunteet kaikkea kerro aukottomasti eikä koko totuutta ihmisestä mutta tärkeän osan meistä. Rauhassa ja turvassa voimme tunteiden kautta katsoa kuin kuvastimesta arvoituksen tavoin – myös itseämme. Ehdoton rakkaus mahdollistaa tämän.
Kristus tietää surumme ja ahdistuksemme. Kristuksen ahdistukset tiellä ristille ovat merkki meihin ihmisiin samaistumisesta ja meidän osamme ottamisesta. Hän ei ylenkatso meitä ahdistuksissamme, vaan kumartuu kärsimään kanssamme ja puolestamme. Kristus voittaa ristillä ja ylösnousemuksellaan kaikki ne tuhovoimat, synnin, perkeleen ja kuoleman, jotka meitä syvimmältään täällä ahdistavat. Kristuksessa meillä on apu ahdistuksissamme. Kristuksen ylösnousemus on meille tie toivoon. Rauha teille! Rauha kaikille teillesi! Herra kanssasi!
Jari Kekäle